Descartes+-+Grup+3

Grup 3: Resum de Descartes (255-520)
Línia 255-277 || //Cogito, ergo sum.// || En aquest fragment, Descartes demostra la seva veritat absoluta: Penso, per tant existeixo (//Cogito, ergo sum//). Es planteja la possibilitat de que un Déu o ésser superior ens alteri el pensament al seu gust, però després ho refusa en vista de què ell és quelcom i, per tant, els produeix per sí mateix. Per provar-ho, Descartes es qüestiona la veracitat dels sentits i del mateix dubte o del seu pensament. Tot i això, el simple fet de poder dubtar del dubte verifica el pensament i, tanmateix, la veracitat de la existència pròpia. Ans hi hagi un Geni Maligne, un //enganyador// que es dediqui a falsejar la nostra ment, mentre un mateix pensi que existeix ho farà i, per tant, la concepció que obté l'esperit d'aquesta serà allò que ens demostrarà que la nostra presència no és falsa. || //Tant se val, si estic convençut d'alguna cosa o si només penso alguna cosa, indubtablement sóc. Però, hi ha no sé quin enganyador molt poderós i astut que utilitza tot el seu enginy per enganyar-me sempre. No hi ha, doncs, cap dubte que si m'enganya és perquè sóc; i, ja em pot enganyar tant com vulgui, que mai no podrà fer que jo no sigui res, mentre jo pensi que sóc alguna cosa.// || Línia 279-284 || Què sóc? || Després de demostrar l'existència d'un mateix, Descartes dubta de la entitat que un mateix representa, procurant no afegir a l'existència pròpia una consideració errònia. || //[...] Cal que tingui molta cura de no confondre imprudentment alguna altra cosa amb mi mateix.// || Línia 286-323 || Rebuig a la identitat. || Fins ara, tothom ha considerat que el cos i l'ànima són una parella, una entitat conjunta que ens dóna vida i ens defineix com a homes. En aquest cas, el dubte metòdic permet al filòsof dubtar de ser qui creu ser, eliminant els prejudicis, la suposició de que hom és allò que creu. D'aquesta manera, es creu en principi que el cos és bàsic i l'ànima és la que permet que el cos tingui la capacitat d'utilitzar els sentits. En resum, Descartes busca la seva pròpia identitat rebutjant la seva creença anterior. || //Consideraré novament el que creia ser abans que tingués aquests darrers pensaments, i suprimiré de les meves antigues opinions tot el que pot ser una mica combatut per les raons que acabo d'al·legar, de tal manera que no quedi, precisament, cap altre cosa que allò que és del tot cert i indubtable.// || Línia 325-355 || Sóc una cosa que pensa. || Tornem a suposar l'existència d'un Geni Maligne i, així, busquem què tenim de nosaltres que sigui del tot veritat. El cos no té res d'un mateix i allò que pertany als sentits és tant fals com el cos en sí, igual que els actes com caminar, nodrir-se i les mateixes funcions vitals. Si s'analitza, es troba que l'únic que pertany a un mateix és el pensament, perquè no es pot separar. Si un deixa de pensar, deixa d'existir: //Sóc una cosa que pensa//. En conjunt s'observa, al final, que suposant que no s'és res s'arriba a veure que s'és el mateix pensar. || //Sóc, existeixo, això és cert, però quant de temps? Tot el temps que estic pensant, ja que potser, en cas que fós possible, si deixés totalment de pensar, deixaria al mateix temps d'existir. Ara no admeto res que no sigui necessàriament vertader; així, doncs, parlant amb precisió, no sóc sinó una cosa que pensa.// || Línia 358-384 || L'ordre de la raó. || Ja donant per òbvi que la primera veritat és primordial, cal establir un ordre per la raó. És absurd creure que una veritat absoluta (//penso, per tant existeixo//) pugui dependre d'altres veritats que no han estat encara provades a partir del discurs del mètode. El coneixement de l'ésser és independent de quelcom i, en conseqüència, no depèn del que es pugui fingir dins la imaginació. Fingir és imaginar ser allò que no s'és. Imaginar és enganyar a la raó contemplant fets falsos que serien més corresponents al somni que a la realitat. L'esperit, així, necessita allunyar-se de la imaginació per comprendre's a sí mateix. || //És ben cert que el coneixement del meu ésser, considerat precisament així, no depèn de les coses, l'existència de les quals encara m'és desconeguda; i, consegüentment, no depèn de cap de les coses que jo puc fingir en la meva imaginació.// || Línia 386-418 || Definició més precisa de la pròpia identitat. || Abans s'ha definit el //jo// com a //una cosa que pensa//. És precís i interessant donar ients de fer allò que fem i d'imaginar. I bé és cert que imaginar ens proporciona imatges falses, però sí som els que tenim la capacitat de fer-ho. Ara sabem, per tant, més coses de les que som. Tenim el que s'anomena //una consciència subjectiva//. explicació al significat del mateix pensar, és a dir, a extreure diferents veritats de la identitat a partir d'allò que coneixem. Encara que no ens fiem dels sentits, podem dir que el nostre pensament intueix la presència dels sentits. Per tant, som els que intuïm el fred, la calor, la negació, el moviment... També sóm els que som consc || //Què sóc, doncs? Una cosa que pensa. Què és una cosa que pensa? És una cosa que dubta, que entén, «que concep», que afirma, que nega, que vol, que no vol, que també imagina, i que sent.// || Línia 419-439 || Dificultat de convèncer que l'ànima és més fàcil de conèixer que allò que percebem pels sentits. || Costa de creure que les coses corporals, els elements que formen un conjunt d´imatges quins es formen al pensament que són clars a l´enteniment i que poden ser examinats pels sentits, no siguin de més fàcil coneixença respecte, sense sonèixer exactament quelcom, allò que no pot ser imaginat. Tot i que sembli aliè compendre i conèixer d´una manera més clara coses de les quals l´existència sembla més dubtosa i desconeguda que no pas coses de les quals la veritat és convencible per a ser conegudes i pertanyen a la pròpia naturalesa d´un mateix.( Descartes-> Jo mateix.) Com que l'esperit mai pot resestir a ser limitat de veritat, li concedim tot tipus de llibertat i li permetem considerar els objectes exteriors fent-lo considerar el seu ésser i tot allò que es troba en ell. || //Encara em sembla que les coses corporals, les imatges de les quals es formen al pensament, que són evidents i que els mateixos sentits examinen, no siguin molt més distintivament conegudes que[...]no sé ben bé quina de mi mateix, que no és objecte de la imaginació.// || Línia 440-478 || Estudi d´un objecte sensible, un tros de cera. || La percepció pels sentits i per la imaginació de quelcom és exactament el tros de cera (exemple), és errònia ja que la primera percepció que obtenim pot ser completament diferent a la segona percepció que obtenim, això és degut a un canvi que s´ha manifestat al tros de la cera. Forma, textura, olor, sabor, soroll… El què imaginem que és la cera és alguna cosa extensa, flexible i mutable. || //Què és, doncs allò que coneixem amb tanta distinció en aquell tros de cera? Certament, no pot ser res de tot el que he observat mitjançant els sentits, ja que han canviat totes les coses que es fan evidents pel gust, l’olfacte, la vista, el tacte o l’oïda, i, tantmateix la cera continua essent la mateixa.// || Línia 479-501 || Entendre amb l'enteniment. || L'augment de tamany de la cera no és perceptible amb la imaginació, ja que el resultat depèn d'una quantitat enorme de factors que no poden ser imaginats. Per tant, s'ha de comprendre tot mitjançant l'enteniment, fent una inspecció profunda de què està compost aquest tros de cera i mitjançant aquest anàlisi es pot saber que es tracta de tal objecte i no d'un altre. || //Cal, doncs, acordar que no puc comprendre amb la imaginació què és aquest tros de cera, i que només el pot comprendre el meu enteniment. [...] Ara bé, el que cal remarcar amb força és que la seva percepció no és en absolut una visió, ni un tacte, ni una imaginació, i no ho ha estat mai, tot i que ho semblés abans, sinó una inspecció de l'esperit que pot ser imperfecta i confusa, tal com era abans, o bé clara i distinta, tal com és ara, sempre que la meva atenció se centri més o menys en les coses que hi ha en ella, i de les quals és formada.// || Línia 502-519 || Jutjar la visió. || D'altra banda, es diu que es coneixen els objectes per la visió i no pas per la inspecció interior per culpa de una inclinació de l'esperit a considerar-ho així. La decepció prové del llenguatge ordinari, que considera que "veiem" una cera quan en realitat es jutja que ho és per les seves propietats. Tot i així, és possible que en realitat no ho sigui, però s'interpreta que ho és per la ment. || //Si casualment, des d'una finestra, veig uns homes, de la mateixa manera que dic que veig cera; i tanmateix, què veig des de la finestra sinó uns barrets i unes capes que podrien molt bé amagar uns autòmats moguts per ressorts? Però considero que són homes, i així comprenc, només per la capacitat de jutjar, que resideix en el meu esperit, el que creia veure amb els meus ulls.// ||
 * ** CAPÍTOL/LÍNIA ** || ** TEMA / TESI ** || ** COMENTARI ** || ** TEXT ** ||
 * Cap 4
 * Cap 5
 * Cap 6
 * Cap 7
 * Cap 8
 * Cap 9
 * Cap 10
 * Cap 11
 * Cap 12
 * Cap 13

Resum desenvolupat per: Cristina Coll, Oriol López i Gemma Sans.