L'ésser+és+i+el+no+ésser+no+és

Aquesta frase, pertany a un dels filòsofs més importants de l’antiga Grècia, anomenat Parmènides d'Elea, que pertany al grup presocràtic. Va desenvolupar les seves idees en un poema didàctic en vers titulat en llatí De Natura. És el creador d’una teoria de l'ontologia, ciència que estudia l’ésser i la seva existència, que ha perdurat durant segles.

Considera que l'únic camí per arribar a la veritat és la raó. A partir d’aquí, comença a realitzar hipòtesis i conclusions. Una d’elles és la frase “L’ésser és i el no ésser no és” que li permet arribar a conclusions com :

- Només hi ha un ésser, que és immortal i únic. - Els sentits ens enganyen.

Amb aquesta frase, evident per tots, s’arriben a conclusions molt curioses, entre elles :

- Només hi ha un ésser, ja que si hi haguessin dos éssers, per diferenciar l’un de l’altre hi hauria d’haver el no ésser entre cadascun. Impossible, absurd, per tant, només hi ha un ésser.

- L’ésser és immortal, ja que si no ho fos, quant deixes d’existir quedaria el no ésser. Absurd, il•lògic, ja que el no ésser no és, no existeix.

- L’ésser és infinit, ocupa tot l’espai, tot l’univers, ja que en cas contrari, on aquest acabés hi hauria d’haver el no ésser. Il•lògic, absurd, el no ésser no existeix.

- Com que tot lo anteriorment esmentat contradiu els nostres sentits, dient-nos que això és impossible, vol dir que els nostres sentits en enganyen.

Hem de tenir cura quan apliquem la lògica i els raonaments lògics, qualsevol error ens portarà a conclusions errònies. En aquest cas, la frase sembla molt clara i evident per a tots, d’una lògica aplastant, ningú es planteja que el no ésser no existeixi, i aleshores no hi ha dubte, les conclusions de Parmènides són correctes, ara bé, primerament hauríem de definir l’ésser, ja que en les conclusions anteriors de Parmènides, l’aire, els objectes, no són éssers, però si acceptem que l’aire i els objectes són ésser, i per tant, existeixen, les conclusions de Parmènides ja no són sostenibles.

A partir d’aquí ens hauríem de plantejar la pregunta: L’aire, els objectes, són un ésser? La resposta a aquesta pregunta està en funció de la definició d’ésser que li donem. Potser no són éssers intel•ligents, no pensen, però sí que existeixen per a nosaltres encara que el propi objecte o el propi aire no tingui consciència d’existir. No podem definir l’ésser com aquell que té consciència pròpia, com deia Parmènides, sinó més aviat com aquell o aquella cosa que ocupa un espai a l’univers.

Per a tornar a la pàgina principals de dissertacions: Dissertacions