DEBAT+AVORTAMENT


 * Debat aristotèlic sobre l'avortament. Expressa la teva opinió:**

El debat sobre l'avortament és un tema que mai deixa a la gent indiferent. Tothom opina i entre totes les opinions s'hi poden veure moltes discrepàncies. Segons Aristòtil i el seu principi d'acte i potència l'avortament és considerat un acte absolutament cruel que no s'hauria de donar mai, ja que tot i que el que a primera vista sembla que només es maten unes cèl·lules el que s'esta fent en realitat és matar a un futur individu de la societat en que vivim. Per Aristòtil les simples cèl·lules que es maten a l'avortament serien l'acte i la potència representaria la vida futura i més complexa del producte final d'aquella unió de cèl·lules que amb l'avortament es maten.

Tot i això, jo no estic completament a favor d'aquests arguments defensats per Aristòtil. Entenc que a partir d'una certa edat de les cèl·lules formades la visió d'Aristòtil agafi una mica de forma però fins que no s'arriba a aquest moment jo estic a favor de l'avortament. És a dir, els primers dies i fins i tot et diria fins al segon mes de gestació entenc que es porti a terme l'avortament perquè considero que la futura persona humana no és gaire cosa més que una futura persona humana. De la mateixa manera, a partir d'un cert temps és quan jo considero que els arguments proposats per Aristòtil agafen forma ja que aquella unió de cèl·lules ja no és una futura persona sinó que ja passa a ser una persona i per tant, matar les cèl·lues comporta matar a un individu.

Resumint, estic a favor de l'avortament fins a un cert temps, després ja s'ha de tirar endavant l'embaràs.

Suposo que tindreu visions diferents a la meva...exposeu-les i així animem el wiki!


 * Mireia Vila**

Benvolguts companys!

Llegint aquesta discussió que s'ha anat generant he pogut veure (de moment) dos punts de vista certament contraposats, segons el meu parer, el punt de vista de la Mireia (per cert, felicitats!) és el més "acceptat" per la societat, mentres que trobo el del del Jan és més dualista i determinat per un "èsser o quelcom suprem" segons he entés...

Comparteixo plenament el punt de vista de la Mireia, doncs, el punt de vista d'Aristòtil i d'en Jan em sembla desfasat tenint en compte els ave´ços científics que han anat apareixent amb el pas dels anys. Trobo que això de tenir un punt de vista que agafi la visió de "èsser en potència" és un punt de vista molt determinat per uns paràmetres erronis, deixeu que m'expliqui: primerament qui ha dit que quan una dona queda embarassada (un home no) necessariament el zigot que hi ha en el seu interior hagi d'arribar a ésser? es podria considerar, doncs, un zigot, com un ésser en potencia? (utilitzant termes aristotèlics), la resposta és clara, NO.

Basant-nos en la idea de X en potència, si aquesta idea fos correcte no podriem sobreviure, és antinatural, com tots sabem ens hem d'alimentar, però, i si aquesta carn que ara m'estic menjant en un futur pogues donar de menjar a un grup de llops que alhora al morir i descomposar-se poguessin alimentar a uns bacteris que excretarien sals minerals que servirien per alimentar una avellaneda (//Corlyus avellana//) que alhora proporcionarien molt més menjar del que jo mai pogués necessitar?

Per regla de tres utilitzar preservatius seria una idea absolutament "inhumana" com deia en Jan, doncs, els espermatozous no són, en tot cas, éssers en potència també?

Com podem veure aquesta idea és absurda, és més, avui en dia està molt determinat quan es pot practicar un avortament i quan no, i de fet la idea en que es basa aquesta llei no la trobo pas arbitrària ni absurda ni moralment incorrecte. Aquesta idea es basa en el fet de que un zigot no és considera humà fins que les cèl·lules no començen a diferenciar-se, (passades unes setmanes).

Ja acabant crec que he deixat ben clares quines son les meves idees i quina és la meva posició respecte al tema, si REALMENT voleu sobreviure, feu-me cas treieu-vos les ulleres de veure coses en potència, doncs ni tot és blanc ni tot és negre...


 * Xavier Armiñana i Maristany duc de Tiana**

Companys, amics i altres, Em veig obligat per el meu hedonisme dialèctic a participar en aquesta escabetxina contra la racionaltat. Veig en les opinions de la Mireia i en s'altesa la duquesa de tiana (Redundància per als no amics), una síndrome molt extesa: sacrificar la teoria a la practicitat. En termes pràctics estic d'acord en que els avortament són necessaris, i ho són també per al progrès que esmentes, Jan. Per altra banda, no podem justificar-lo amb tonteries tals com que apartir de tans mesos noseque i històries així. La vida humana diferenciada del progenitor neix amb el fet de la propia diferenciació en el punt en el que el zigot és diferent dels pares, ja és una vida. Vida, és un terme molt general i no s'ha d'oblidar que són altres caractrístiques (que no convé recordar per evitar ramificacions en la discussió) les que ens transformen en humans i que abans d'alimentar el cerbell amb estímuls de veritat ( no contem el Mozart a traves de l'uter matern) l'esser és molt menys conscient que un dels pobres vedellets tan tendres que gratament alimenten la necessitada població de filets al rochefort(groshhefogrt).

Practicitat vs. teoria... clamo convivència! tinguem present el que hem de fer i acceptem-ne les consequèmcies filosòfiques. Acabar amb una vida no sempre és imoral i la moralitat és tan relativa com tot. No cal una autòritat superior per decidir, simplement cal lògica i una capacitat de visió.




 * D. Vidal-Barraquer i Castells (summe pontífice del Danielisme)**

Bona tarda, Primerament cal aclarar a tothom la diferència entre convicció i ironia... em pensava que això es donava per sentat però per el que he llegit en aquest debat últimament m'ha demostrat el contrari. Comencem, la ironia és un mètode molt utilitzat per tots els grans filòsofs, podríem dir que el preucursor d'aquest mètode dialèctic fou Sòcrates, almenys ell va ser el que el va "posar de moda" entre els filòsofs. Aquesta tècnica consisteix en agafar un argument que es vulgui falsejar i portar-lo a diferents situacions i mirar-lo prismes, de manera que el que es repenja en aquell argument veu per si mateix com la idea o percepció que es tenia sobre una cosa (en aquest cas l'avortament), és falsa o no. Bé doncs, desprès d'aquesta petita introducció (bastant complerta al meu entendre), em disposaré a fer un anàlisi mitjanament exhaustiu de la meva última aportació, on, per el que es veu, va haver-hi gent que va malinterpretar unes senzilles frases (no eren tan difícil d'explicar ni d'entendre crec jo...).

Em tracten d'antropocentrista en una anterior entrada també de anti-anticonceptius (no se si existeix aquesta paraula) i d'ateu, al meu entendre (i sempre des del respecte i la meva visió personal) es tracta d'una visió falsa parcial i tergiversadora del meu anterior "discurset"... és aquí quan entra el joc de la ironia, joc que, per el que es veu hi ha gent que no sap entendre les regles:

- La primera vegada que uso la ironia en el text (i que es malinterpreta com a una idea pròpia meva) és quan parlo de l'exemple del grup de llops... justament, en comptes de defensar aquesta idea la repudio, portava la idea de ésser en potència a l'absurd (que segons el meu parer és on tendeix clarament aquesta idea i tots els que la segueixen).

- La segona vegada que utilitzo aquest mètode de falsejament d'idees és... Oh! casualment... quan parlo de preservatius.

La casualitat (o la ignorància de certa gent) ha portat a que a mi s'em consideri el que no sóc, a que s'em lligui a uns arguments que consideri falsos i a que em dilapidi gent sense sentit amb pedrades completament banals (és a dir, sense sentit) com les que anteriorment he comentat.

Tornant a la resposta que he rebut de la meva anterior entrada, el seu autor torna a caure en el mateix engany d'abans, el de no escoltar ni intentar comprendre les meves idees, només sentir el que ell vol. Senyor Jan, en cap moment nego la utilitat de l'ésser com a tal, simplement em nego a creure que hi hagi d'haver una visió tan determinista com la seva, on, tot té una finallitat i un fi, on un zigot sempre serà una persona i on una gla sempre serà un arbre... no té perquè, hi han causes que condicionen el futur, des del més immediat fins al més remot.

Tornant al principi, en cap moment defenso una capitulació de la vida, en cap moment defenso una idea tal com "el què tu fas cada dia no és per a sobreviure"... això té un nom i és tergiversació d'una entrada. Simplement defenso l'avortament en el sentit pràctic i ataco a la idea en que vosté es defensa Senyor Jan, l'idea de la teoria del canvi d'Aristòtil...

Així que per concluïr em sembla que voldria afegir que si hi ha algun lloc on es pugui discutir si l'avortament és maco o no aquest és aquí... on sinó? Digui'm Senyor Jan, si ja no podem discutir sobre l'avortament en un debat sobre el tema a on proposa vosté fer la discussió...

Recomanaría a el Senyor Jan llegir una altra vegada la meva anterior entrada... doncs si hi ha algu que tingui una visió dualista (blanc o negre) de la realitat aquest no soóc jo (llegeixi siusplau l'últim paràgraf de la meva anterior aportació al debat). La meva visó és en escala de grisos i no hi té cabuda un món Happy Teletubbie-Landic on els monos parlen i construeixen avions... Així és la vida?

No.

Per a tot el demès pagui en metàl·lic, pot trobar-se que a la seva Mastercard ja no li queda gaire crèdit.

No sabia que el Danielisme fos un moviment mitjanament pacifista, m'esperava tot el contrari del seu fundador...XD


 * Xavier Armiñana i Maristany (duc de Tiana, Senyor de la Redundància)**.

Com deia Aristòtil, totes les substàncies estan fetes de materia i forma. En el cas dels humans, considerem la matèria com a la substància humana i la forma com a l'ànima...

L'avortament és, o no, ètic si s'elimina o no a un ésser humà.

Hem de considerar, per tant, que una cèl·lula en acte i un humà en potència ja és un humà amb una ànima racional? Opino que no, no és més que una simple cèl·lula sense racionalitat, i per tant, no té una ànima racional, i això vol dir que la seva ànima no és humana ni, per tant, la seva forma. Si ho considerem d'aquesta forma, un avortament és ètic sempre que aquest ésser pluricel·lular no sigui res més que un humà en potència, però que no ho és. Quan aquest ésser, passades unes srtmanes, ja comença a patir canvis accidentals de mida, forma humana, gran quantitat de cèl·lules, llavors és un embrió en acte amb una ànima... ¿racional?. La veritat és que no ho sé, però si és així, l'avortament ja no seria ètic, ja que l'embrió ja tindria ànima racional i forma d'humà.

Però segons Aristòtil la forma no canvia. Per tant, si una cèl·lula en acte és un humà en potència, la seva ànima és racional i la seva forma és humana.

Aristòtil, per tant, consideraria l'avortament com un acte aberrant. No el consideraria ètic.

Això, és clar, crec dir que seria la opinió d'Aristòtil.

Pel que fa a l'idea Aristotèlica d'acte i potència, podem estar d'acord amb la teoria d'Aristòtil ja que està basada i fonamentada en uns arguments en que no hi vull entrar. Pero respècte a la pregunta formulada en el comentari anterior del, és ètic o no ho és l'avortament, am el que això comporta i les seves consequencies d'eliminar un futur èsser? Jo crec que cadascú és lliure de prendre les seves pròpies decisions en la vida i de com les afrontarà en el futur, i més una decisió tant important com seria la de l'avortament. Jo opino que l'avortament és prou ètic per aquella gent que està convensuda de fer-ho o fins hi tot que ho necessita ja que no podria tirar endavant la criatura per el que fa a recursos econòmics o per la propia familia. Tothom que pensa que l'avortament no és ètic, no es posa en la pell de la persona que es trobaria en aquella situació, que ja és prou dura com perquè altres et critiquin com pot ser l'esglèsia catòlica. Deixant de banda el possible neixament d'una futura criatura, que en el moment es troba en forma d'una cèl·lula com tantes altres, qui realment necessita avortar o avorta no ho fa per gust ni plaer sinó per tot el contrari i s'han d'enfrentar a prendre aquesta decisió tant dura per motius econòmics o per un possible accident.


 * David Vide**

Avortar sinónim de matar??

depen del context i del moment. Crec que una persona ha de ser lliure d'escollir què és el que voldrà, i què és el que no; però fins a un cert punt. Tota llibertat ha de tenir una condició, si una noia per motius de responsabilitats, és a dir, que no s'ha protegit prou durant les relacions sexuals que ha mantingut, s'ha quedat embarassada; jo al menys no veuria amb bons ulls que avortés, a part de matar a un nen esta posant la seva vida en perill. Pero en canvi si estem parlant sobre una noia que ha sigut violada i per aquest motiu s'ha quedat embarassada, estaria 100% a favor a que la noia avortés en els tres principals mesos de l'embaraç, ja que encara no hi ha vida.


 * Muna Taifi**

Però fent referència al que dius... tant si està embarassada d'una manera com d'una altra l'ésser humà en potència no canvia, com diferencies llavors si és bo o no a partir d'això?

Jo, crec que partint des de una visio totalment existencialista, crec que la diferecia entre un èsser huma i el projecte de èsser humà o fetus, esta en el moment de nèixer. Segons Jean Paul Sartre el pare dels existencialistes, l'èsser huma construeix la seva èssencia a partir dels seus actes, per tant un èsser humà propiament dit només comença en el seu primer, acte, per tant en el moment del naixement. Ja que és el primer acte que tot èsser huma efectua. Partint des de aquest concepte crec l'abortament hauria d'estar permés fins al voltant dels 8 o 10 mesos... en cas que el naixement fos avançat o retardat. I crec certament que les circumstàncies previes al embaràs o a la fecundació, no tenen perque determinar si l'abortament hauria d'estar permés o no, sinó que no són res més que circumstàncies, les conseqüències de les quals haurien de ser resoltes parcial o totalment a través d'ajudes socials i psiterapèutiques.


 * Marc Lluís Benaiges**

La gran majoria de gent diu o afirma no saber quan comença la vida humana ni quan podem començar a considerar un fetus com a ésser, però discrepo cap aquesta idea. Jo sí que crec que podem considerar que la vida s’inicia en un moment concret, i aquest es produeix a partir de la unió de les dues cèl·lules sexuals. En aquest punt, un espermatozoide, amb només 23 cromosomes, que encara no és un ésser humà; tampoc ho és l'òvul, amb els seus 23 cromosomes, s'uneixen i formen una entitat amb 46 cromosomes, del qual en resulta un ésser humà, amb el seu propi codi i identitat genètica, que dotaran d’unes certes característiques a l’ésser en qüestió per a la resta de la seva vida. Per tant, genèticament, l'ou fertilitzat és un ésser humà. (aquesta idea parteix de dades mèdiques i científiques, per tant irrefutables).

D’acord amb l’aclariment exposat anteriorment, hem de considerar l’avortament un assassinat. Així doncs, aquesta afirmació ens porta ràpidament al dubte de si podem justificar la mort del que podria arribar a ser un ésser humà. I evidentment la resposta és negativa. Ja que de la mateixa manera no mataries a una persona que et trobes al parc mentre treus a passejar el teu gos; tampoc hauries de matar a un futur nadó.

Per aquells que no comparteixin amb mi la idea del inici de la vida humana, i no la considerin com a tal fins que hi hagi una diferenciació cel·lular per tal de justificar l’avortament, és a dir fins al cap d’unes setmanes o mesos; els hi plantejo la següent reflexió: Hauríem de disparar a un objecte que es mou en el bosc si no estem segurs si és o no humà? Llavors tampoc hauríem de matar nadons si no estem segurs que no són humans.

Tot i la meva postura en contra de l’avortament, com es pot deduir al llarg del text, haig de dir que entenc....no, entendre no, el terme exacte és que accepto l’actuació d’aquelles persones que immersos en unes circumstàncies no desitjades es veuen obligats actuar de tal forma.


 * Josep Graupera**

Doncs jo sí estic d'acord amb l'avortament. He vist diverses postures al llarg del debat i, de fet, la major part es debateixen si és o no és correcte pel fet de si es considera que l'embrió és o no un nadó. La postura de la Muna, però, m'ha fet plantejar-me també la presència d'una segona vida a tractar, que és la dels progenitors. Per tant parlaré de les dues postures, així resulta més fàcil comprendre el meu punt de vista i per què l'aplico.

Començaré per allò que s'ha esmentat primer, per part de la Mireia i s'ha continuat posteriorment amb una interessant discussió entre en Jan i en Xavier: El punt de vista aristotèlic pel que fa a l'ésser en acte i potència. Crec que en ha deixat força clar quin seria el punt de vista d'Aristòtil, així que em prendré la llibertat d'estalviar-me la reiteració del que creia el vell filòsof. És un punt de vista interessant que, per altra banda, no comparteixo. I, com no, tot per una senzilla explicació. En acte l'ésser és un embrió, que és la unió entre els gàmetes després d'un procés relativament bàsic de desenvolupament. En això, crec, tots hi estem d'acord. El problema arriba a l'hora de parlar de la potència. L'embrió, en potència, acostuma a arribar a humà, però l'experiència ens diu que les mutacions poden causar l'aparició d'al·lels letals que el facin perdre la vida abans d'acabar el seu procés de desenvolupament o que es trobi amb prou mutacions com perquè la seva vida no sigui del tot humana. O, potser, com diu Hume, estem enganyats per la suposició de que l'embrió entre humans sempre acaba essent un humà i no podem predir-ne el futur. De fet, defensant el punt de vista del famós filòsof podriem considerar que el "jo" d'avui no és pas el de demà i, per tant, tampoc estem desfent una vida humana. Milers de consideracions fan que la mort de l'embrió no sigui la d'un ésser humà, igual que n'hi ha que poden dir que sí ho és. Al meu parer, l'embrió present no és un humà. No és conscient ni és capaç de fer per sí mateix pràcticament cap de les funcions bàsiques d'aquest ésser, pel qual tampoc és res més que un ésser viu diferent. El problema moral presentat radica més en si és lícit matar un ésser viu com a ésser que com a humà, ja que sobra dir que, el que estem desprenent de vida, no és pas un humà fins que, com ha esmentat força adequadament en Marc amb la seva menció a Jean Paul Sartre, té la impressió de néixer (I sí, he fusionat a Hume i a Sartre per defensar-ho). Ara el punt de vista es troba fixat en el que he esmentat, la veritable possibilitat de treure la vida a un ésser sense que es tracti d'una necessitat vital.

En la majoria de casos m'hi negaria. Un insecte pot ser molest, però la seva vida no destrueix la nostra i això no fa que sigui necessari el seu extermini. Una aranya s'ha de deixar en llibertat i, si no agrada, es pot traslladar fins a on no molesti (encara que després estarà lleugerament desorientada). Una mascota es pot dur en un centre on s'acullen els animals abandonats. En tot cas, no és just fer-los morir. En el cas de l'embrió no acaba de ser una mascota, però tampoc és un animal salvatge. És un tipus de vida amb el que, si no hi actuem a temps, ens veurem obligats a conviure. I aquí aplico segon punt de vista, el dels progenitors. Els pares d'una futura criatura humana han d'avaluar totes les condicions de tenir descendència. Cal cuidar-lo, alimentar-lo, educar-lo i dedicar-hi temps. Si uns pares no estan disposats a fer-ho, això deixa la seva condició de pares com a variable força poc creïble. El meu criteri d'avaluació respecte si és just deixar la criatura en vida o no no depèn, però, de les ganes que tinguin els pares de cuidar un nadó (nen, adolescent, adult, avi o cos sense vida), sinó de si realment han volgut o no tenir el fill / filla en qüestió. Ara per ara hi ha prous mètodes força pràctics per a evitar tenir descendència n omés per tenir relacions sexuals. Davant de problemes amb aquests mètodes, se'n troben d'altres d'últim recurs, just després de la unió entre els dos gàmetes. Ara per ara, si es vol evitar tenir fills, no cal trencar-se gaire les banyes; només cal fer una petita ullada a la prevenció presa. Qui no ho fa és conscient de amb què juga i ha de saber afrontar després la situació pertinent. I sí, parlo de relacions sexuals sense prevenció només en el cas de tenir interès en tenir descendència. Si no es té aquest interès, no s'ha de ser inconscient. En aquest cas, renego de l'avortament.

Ans tenim un segon cas. Els pares tenen greus problemes i mala sort, els fallen tots els mètodes i hi ha una sorpresa que no els resulta gaire agradable. O ens trobem davant d'una violació, que a efectes pràctics comporta, a part de possibles problemes psicològics (per regla general), problemes bastant similars. En ambdós casos el problema bàsic del qual parlo és l'embrió. Ara els pares han d'avaluar si realment volen tenir la criatura. Ells no han decidit el risc, no han volgut prendre la responsabilitat de tenir aquesta possibilitat, però han estat escollits. Si volen continuar, endavant, que no en reneguin i no avortin. Si no és així, que ho facin. No es mata a una persona, es mata a un ésser per a poder continuar amb una altra vida suposadament assantada i avançada. Igual que el cos dels mateixos l'ha començat a crear pot renegar d'ell. Igual que, quan es comença un dibuix, pot acabar el full arrugat i a la brossa. Sé que no és similar, però confio en que l'exemple sigui entenedor. L'aparició d'una vida pot causar greus problemes a les altres i, si no s'hi veuen amb cor, no és pas injust que es deixi el procés a mig fer. La vida abans del part forma part dels mateixos pares, son una unitat (mare i embrió). Sí, és adequat rectificar si un és obligat a prendre una decisió. O és que tindria algú fills perquè algú els ho manés? Ho dubto.

Ara, per acabar, només em queda vetllar perquè la opinió sigui relativament comprensible i senzilla. És un debat, jo he aportat els recursos que he cregut pertinents per a defensar que l'avortament ha de ser un recurs viable en els moments necessaris i estic disposat a continuar defensant-ho com pugui a no ser que realment un comentari brillant amb opinió contrària em faci veure una llum que, de moment, encara no em resulta visible.


 * Oriol López Torres** (Nota: Espero que no hagi resultat gaire dens)

Com pot ser que deixin avortar a una noia de només 16 anys i no la deixin beure alcohol?

Marilyn Blanco

Vull aportar les meves idees en aquest debat, però per fer-ho, intentaré deixar de banda els topics que envolten a aquest tema, és a dir no em centraré en la vida d’ aquella “noia” que curiosament tothom recorda que ha sigut violada i que per motius no desitjats ha acabat embarassada.

En la formació de la meva opinió només amb vull centrar en l’ ètica dels avortaments i el fet de considerar als fetus en gestació com a ésser o no ésser. Segons les opinions llegides anteriorment, comparteixo l’ idea que l’ ésser es concep des del moment en que es produeix l’ unió de les cèl·lules sexuals per tant considero lògica l’ opinió dels detractors del mètode del avortament. Arribats a aquest punt, crec que la societat hauria de deixar de plantejar el debat sobre si s’ està o no matant a un ésser, i partir de l’ idea que no sabem realment que estem matant, es aquesta deducció la que ens hauria de fer preguntar-nos si és lícit o no matar un ésser viu, per una sèrie de circumstàncies que hagin precedit aquets fet.

Deixant de banda la concepció d’ ésser que pugui tenir la societat, penso que un altre fet a analitzar és el que aconseguim amb aquesta llei, és a dir**, realment fem un favor a la societat o per contra estem creant una societat menys responsable?**. Amb menys responsable em refereixo a aquest sector de la societat que considera que no ha de prendre mesures per que **“ja controlen”** i quan es troben amb el regalet que han engendrat s’ adonen que **“no controlaven”,** però saben que existeix una llei que els permet reconduir el seu error de persona immadura i irresponsable. Les ultimes paraules se que portaran a crítiques però si recordem el que comento des d’ un principi en cap moment estic parlant de situacions traumàtiques simplement analitzo el concepte de avortament. ** Ervin Nana Awuah Donkor ** --- Estic d'acord amb la majoria de vosaltres, una vegada l'òvul és fecuandat ja es considera que comença a haver-hi vida, per tant, l'avortament es pot considerar com a assasinat, es a dir, el que no podem fer és deixar que la gent, per causa de que no s'ha enrecordat de pendre mesures anticonceptives, pugui accedir a avortar; estic d'acord que aqui sempre hi han excepcions, com ara les violacions, que llavors aquest cas ja seria diferent, pero això que s'està plantejant el govern, no estic d'acord, el que el govern no pot pretendre es deixar que una noia de 16 anys pugui escollir, sense l'autorització dels pares, avortar, perque aixó faria que la gent no es preocupes per res, la gent ja no es preocuparia tant, ja que després els hi donen llibertat per fer el que ells vulguin. Sincerament crec que una noia de 16 anys no te la suficient responasabilitat com per decidir si avortar o no, i aquesta irresponsabilitat l'ha demostrat a l'hora de no pendre mesures anticonceptives.

Gemma Llonch

 No vull que s'oblidi la meva opinió....

El que penso del tema de l'abortament és clar, jo, personalment hi estic d'acord però entenc la gent que hi està en contra. De fet nomès hi ha un tema en el qual no estic d'acord, en l'argument en que es recolzen els que ataquen a l'idea del tema, un argument basat en causa conseqüencia i en l'èsser en potencia... una idea típica de ments retògrades, A no sempre ha de donar B. No em titllin d'empirista escèptic doncs no ho sòc... s'han donat molts casos en que un embrió no ha acabat per donar una criatura, així que, qui m'assegura que estigui cometent un assasinat al avortar? qui m'assegura que el que estigui fent no sigui el correcte? I si de sobres sabem que la vida que li podrem oferir a aquest fill no és una vida desitjable? encara que, vist així... que és una vida desitjable? Són moltes dels interrogants e idees que volten pel meu cap... idees que defensaré perquè les considero correctes i interrogants que espero que pogueu resoldre. Només reivindico un canvi d'argument d'atac a l'avortament, ja que aquest ha quedat, segons el meu punt de vista, desfasat.

Així que demano des d'aquí la comprensió màxima a les meves idees i aprofito per suplicar el perdó de tothom qui s'hagi pogut sentir ferit en el seu cor, honor o sentiments, però aquest són els meus principis, la veritat, i si no els comparteixen, tinc uns altres...


 * Xavier Armiñana i Maristany**


 * Gemma Sans Coll**

Es tracta d'una opinió com totes les altres, i com a ésser individual que sóc, no tindrà cap mena de repercussió a escala mundial. Tot i així, els drets humans indiquen que tinc dret a expressar-me com desitgi i com a tal ho faré.

Trobo la pràctica de l'abortament un procediment del tot lícit i en cap cas un atemptat perjudicial contra la vida humana. No es pot considerar un assassinat acabar la "vida" d'algun ésser que encara no té capacitat de moure's per la seva voluntat ni de pensar en el cas dels humans, segons la meva opinió, ja que en aquells moments no sap ni que és viu, ni que mor, ni que sent dolor. Es tracta simplement d'eliminar cèl·lules indesitjades del cos: com qui extirpa un tumor d'un òrgan per tal de que l'hoste sobrevisqui, només és per satisfer les necessitats biològiques i emocionals dels progenitors. Com qui es talla les ungles periòdicament, com qui se les deixa llargues: és tot una elecció sobre si es vol una cosa o altre.

Se'm pot anomenar cruel per anomenar un òvul fecundat un tumor, però en aquest debat es demana que expressi la meva opinió i és el que faré. Trobo que l'ésser humà és una plaga, i amb la velocitat en què augmenta la seva població acabarem destruïnt el planeta. La opció més fàcil, abans de cometre genocidis, ja que provocaria revolucions de masses en contra el moviment per estúpids motius ètics, és reduir el nombre de naixements. Per tal de fer-ho, clar, s'ha de recórrer als métodes anti-conceptius, però en cas que falli, l'avortament és la millor opció. Per aquesta raó és una pràctica necessària si volem que el món duri una mica més del que li queda. _

Veient la diversitat d’opinions sobre l’avortament jo aportaré la meva amb les seves justificacions i fent referència a la teoria d’Aristòtil. Estic d’acord amb algunes opinions. L’avortament és una acció en la qual hi estic en contra. Crec que si per el que sigui ha succeït que una dona es quedi embarassada és perquè havia de ser així. I més avui en dia coneixent els mètodes anticonceptius que hi ha. Treure la vida a la unió de dues cèl.lules que en un futur ha de ser una persona trobo que pot arribar a ser un tant egoísta per part de la persona que avorta conscienment. Tan sols acceptaría l’avortament en cas de violació ja que crec que pot causar molts tipus de problemes tan físics com psicològics i també perque ha estat una acte en contra de la persona afectada. Referent a que el govern permeti a una adolescent de 16 anys decidir avortar sense el consentiment dels pares. Penso el mateix sobre la opinió de la Gemma Llonch. Una noia de 16 anys no és prou madura per decidir una cosa com aquesta. Pel fet de quedar-se embarassada ja ha demostrat prou irresponsabilitat.

Pel que fa a la teoria Aristotèlica estic d’acord en que avortar és matar un ésser humà ja que aquest és la unió de dues cèl.lules (zigot) en acte i una persona en potència. Per concloure, si s’avorta es igual a treure la vida a una futura persona.

Cristina Coll

Estic d'acord amb que cadascu tingui la seva opinio sobre el tema, per aquesta rao s'ha obert el debat, per coneixer les opinions dels altres. Crec que tothom te el dret a decidir que vol fer amb el nen que espera, si el vol tindre, o no, pero.. alguna vegada algu s'ha parat a pensar que li agradaria a aquest nado al cual li estem treient la vida? poseu-vos en aquesta situacio, us agradaria que us deixesin viure, o que perque la mare hagi sigut una irresponsable no us deixin viure, y gaudir? estic d'acord de que a vegades la vida no es com un s'espera, y en algunes ocasions no es la desitjable, pero no vivim en un món perfecte, y la nostra vida mai ho podria ser, perque sense imperfeccions, com podem saber que es perfecte? Una persona, quan avorta a vegades es per por, un nado pot comportar moltes responsabilitats, y una noia de 16 anys, com tots sabem, no les pot afrontar, es a dir, si no ha mostrat responsabilitat a l'hora de pendre mesures anticonceptives, com pot cuidar y educar a un nen? La cuestio es sencilla, avui en dia, la gent ja no es preocupa per res, fins al punt en el que arriben les desgracies, com per exemple, quedarse embarassada, que llavors acudim a l'avortament perque no considerem cap altre opcio (algunes persones).

Gemma Llonch

"Avortament", una paraula molt utilitzada i molt discutida sobretot aquests darrers dies ja que s'oficialitzarà (si és que encara no ho és) la llei de l'avortament que permet avortar sense el permís dels pares a les menors de 16 anys. Discutint si és ètic o no l'avortament, jo crec que depèn del cas. El fet d'avortar el trobo lògic quan ens trobem davant de violacions, de situacions econmòmiques precàries, perillositat per la salut tant de la mare com del fill, etc. Segurament, estalviariem ocupar moltes places d'orfanats que s'han omplert per nens que han vingut al món sense cap tipus de persona que s'en fés càrrec i que estan vivint (molts d'ells), en condicions lamentables quan ells no han tingut l'oportunitat ni la possibilitat de seguir endavant per ells mateixos, perquè els hi ha faltat el carinyo d'una mare i un pare. Per altra banda, crec que avortar és privar la vida a una persona que en un futur pot aportar un petit gra de sorra a la nostra societat. Jo no m'atreviria a dir que avortar és sinònim de matar o d'assassinar. Dit això, crec que les persones, la joventut en general ha de ser conscient i conseqüent amb els seus actes. Actualment hi ha moltes mesures anticonceptives, una molt bona informació per part de campanyes per part de la Generalitat i de l'estat en general..així que acudir a l'avortament hauria de ser l'última opció que ens passés pel cap. Per acabar, remarcar que no em posiciono ni a favor ni en contra de l'avortament ja que cada cas és un cas concret, rodejat de circumstàncies diferents i no seria lògic generalitzar, però aquesta nova llei que ha sortit o sortirà en vigor, crec que s'ha de prendre molt en serio i controlar-la molt, perquè sinó, en els pròxims anys l'augment de l'avortament augmentarà moltíssim, perquè segurament molta gent ni farà l'esforç d'anar a una farmàcia per comprar mesures anticonceptives. És un tema molt seriós com per què nosaltres, els joves, ens ho prenguem com un joc o li treguem importància. __En molts casos, avortar és tirar pel camí més senzill, assumir responsabilitats ha sigut, és i serà una de les coses més complicades per a tothom.__

-Aina Berrocal Arcusa-