Què+sóc+jo?

Què sóc jo?, qui sóc jo?, què és l’ésser humà? // Què sóc jo?, qui sóc jo?, què és l’ésser humà?...// Sóc conscient que moltes persones i filòsofs abans que jo s’han plantejat totes aquestes preguntes. Des de l’antiga Grècia fins a l’actualitat s’han anat donant diverses respostes a aquestes preguntes. També amb el pas del temps han anat apareixent diverses teories i moviments com el creacionisme, el fixisme, l’existencialisme... que han explicat l’origen i el sentit de l’ ÉSSER HUMÀ de maneres diferents. Plató i Aristòtil van aportar una idea que es va mantenir durant molts anys. Aquests consideraven l’ésser humà un ésser DUAL. Això era perquè creien que aquest està format de dues substàncies o parts ben diferenciades. Per un costat, creien que estava format per una __substància material i passiva__ que és EL COS, i és el que realitza les activitats nutritives; i, alhora, creien que estava format per una __substància espiritual__ que ells van anomenar ÀNIMA, la substància del coneixement i la raó. Ells pensaven que precisament l’ànima era el que diferenciava l’home dels altres éssers. Jo crec que l’ésser humà com deia Kierkegaard és “//un ésser individual//”. Crec que va prenent consciència de si mateix i, per això, com deia Heidegger “//l’ésser humà es l ’única espècie viva que és conscient de la seva existència a la terra//” i, al mateix temps, és l’únic que es planteja la seva fi: la seva mort. També crec que l’ésser humà és l’únic capaç de formular preguntes sobre el sentit de l’ésser humà en general, i del seu en particular. Aquest dos fets creen en ell un sentiment d’angoixa i indeterminació; així l’ésser humà experimenta el sentiment tràgic de la vida. Encara que l’ésser humà experimenti aquest sentiment d’angoixa, jo el veig com un projecte dinàmic, positiu, que es va fent a ell mateix a través del coneixement i la raó. Tanmateix, en aquest projecte hi ha obstacles: vivències traumàtiques que queden en el subconscient i que s’exterioritzen a través d’alguns impulsos animals que el desconcerten, el fan imprevisible, impulsiu i l’allunyen d’allò que és racional. Per tant, l’ésser humà es manifesta alhora de manera positiva i negativa. Crec que l’ésser humà és dual, ja que tal i com també deia Descartes, té una ànima que actualment, tal i com va descobrint la ciència, és la MENT / el CERVELL, per la qual manifesta la seva essència, la seva personalitat. Això ho fa a través del llenguatge, facultat únicament humana que el diferencia de totes les altres espècies vives. L´ **ésser humà** és un individu que va creant amb les seves accions i la seva voluntat la seva pròpia essència com diuen els existencialistes i, al mateix temps, va prenent consciència de si mateix com a ésser i es va realitzant com a individu concret enmig dels altres éssers. Ona Humbert Barceló. 2n C